פרגמנטים על דברים מתפוגגים
אי-מא
אנחנו נוסעים בכביש המהיר; הירח, הכביש והתינוק. "אם הייתי יכולה, הייתי בולעת אותך" אני לוחשת; מילותיי מתפזרות בחלל הרכב, נספגות בעורו הטרי של התינוק. הן פולשות החוצה דרך החלון, מתפזרות על הכביש וממריאות אל הירח. הנה עוד רגע אחד, אני בולעת אותם; את המרחבים השחורים, את תינוקי שניתק מקרביי. הירח מאיר בי הכל.
רעידת אדמה
בכל מקום שבו היא נמצאת יש דברים שיכולים ליפול ולהישבר. היא הולכת ברחוב; אחד, שניים, שלושה פסים לבנים במעבר החציה. השמים בהירים; ריח של אספלט ושישי בצהריים. אם תהיה עכשיו רעידה, הענף בעץ לידה יהיה הראשון ליפול. לא, אולי השני – הראשון יהיה מגדל הסמרטוטים של האלטע זאכן, שחוצה את הכביש לידה ומתנשף.
בחנות לכלי בית תהיה התפוצצות של קשת. היא נזכרת בסרט התיעודי שראתה על רעידת האדמה ההיא בתאילנד; איך החלון הצבעוני התנפץ לצלילי המאמינים, יורה כחולים-אדומים-ירוקים מבטנה של הבתולה מריה על המתפללים. אחריו היו צרחות; אחריהן, אין.
עכשיו היא עומדת תחת מדף אגרטלי הקריסטל ומדמיינת את הגשם. תחילה הצהובים הגבוהים; אחר כך הירוקים, מהאמצע. לבסוף הכחולים. התעופה שלהם תהיה נמוכה וקצרה; השברים האלו יהיו גדולים במיוחד. הם לא יהפכו לעפר צבעוני, אבק; אותם יהיה אפשר לחבר על פי קווי המתאר המקוריים. הם לא ייתקעו תחת ציפורני ידיה, תחת נעליה; הם עדיין יישארו עצמם. גם אם תהיה רעידת אדמה.
דיוק ההבעה
אני רוצה לומר בשפת הסימנים "הצפה". אני פורשת את האצבעות בשתי הידיים כמו כוכב ים, ומעלה אותן מגובה המותניים עד הסנטר; הצפה. "לא" מנידה המורה שלי בראשה. "תנסי שוב". ושוב – פורשת, מעלה, סנטר. "ההבעה שלך לא מדויקת!" היא מסמנת לי בנזיפה. "שוב". אני עוצמת עיניים. אני בת חמש, לומדת לשחות בבריכה של הגדולים; אבא זורק אותי למים בקשת גדולה, רגע אחד אני בשמים ורגע אחר כך במצולות. רגע לאחר מכן ידיו הפרושות של אבא מושות אותי במהירות מן המים. "הצפה" אני מנסה לומר. "הצפה, הצפה". "יופי!" המורה שלי מרוצה. "את משתפרת. הכול תלוי בדיוק ההבעה".
אני לומדת מה עוד אפשר לומר כשאצבעות הידיים פרושות. אם אהפוך את כיוון הסימון כלפי מטה, אגיד "דחיקה". או "להירגע". תלוי אם אדייק בהבעה. אם אפרוש את האצבעות ואניע אותן כמו ברוח, אכוון את הידיים קדימה – "המון אנשים". אם אהפוך את הכיוון, אכוון את האצבעות אליי – "המון אנשים באים אליי".
דצמבר 2021. אני רוצה לומר בשפת הסימנים "הצפה". אני רוצה לומר "הצפה". אני מעלה את הידיים; "הצפה". לא, לא דייקתי; הכול תלוי בהבעה. הכול תלוי בדיוק ההבעה. אני רוצה לומר "הצפה"; רוצה את הידיים של אבא, אני רוצה להירגע, רוצה לומר "הצפה". הצפה, הצפה. המון אנשים, באים אליי, אני דוחקת ומציפה והמון אנשים והצפה והצפה.
אני מניחה את הידיים. אולי אדייק יותר מחר.
תעופה
היא מחפשת מקומות גבוהים, ואז בולעת אותם. כשהיתה בת תשע, קפצה מעץ התפוזים; בגיל תשע-עשרה, מגשר בלוקרנס ריבר. קפיצה של מטר אחד אל העפר או של מאתיים ושישה-עשר אל הנהר; הריאות שלה למדו לגדול בהתאם לתעופה הנדרשת.
היא יוצאת מהמיטה אל הרחוב. "הקילימנג'רו" היא חושבת. גשר קווארו, הרויאל ג'ורג' ברידג'. ארבע מאות ארבעים ותשעה מטרים אל בית המרקחת; הריאות שלה נמלאות אוויר. היא הולכת על האספלט ללא רתמות; ללא שום דבר שמחזיק אותה.
חור
ראיתי בטלוויזיה דחפור של הצבא שבא לאסוף גופה של ערבי. הוא עבר את ציר הטשטוש של גדר המערכת בין עזה לכאן, אז החיילים ירו בו מרחוק, ואחר כך נכנסו עם הדחפור לאסוף את הגופה. "זה יוצא דופן", ציין פרשן החדשות בזמן שהדחפור ניסה להשתחל תחת גבו של האיש המת. "בדרך כלל לא לוקחים גופות של מחבלים. משאירים למשפחה". בני המשפחה עמדו ברקע מאחורי הפרשן. עמדו וצעקו, "יא אללה! יא אללה".
הדחפור מנסה לגרוף את האיש המת שוב ושוב, כבובה במכונת מזל. אני מנסה להיזכר כמה צריך לשלם בשבילה; שקל? חמישה שקלים? כמה שווה בובה? בכל מקרה, הן לעולם לא נתפסות; תמיד נשמטות שוב אל קצה הערימה.
בסוף כף הדחפור מצליחה לגרוף את הערבי המת מן העפר. ניגרים ממנו דם וכדורי M16; נושרים מכיסיו כסוכריות בר-מצווה. הערבי מיטלטל ונבלע בכף; מרוקן, נבול מכעסיו. "יא אללה" צועקות אמו ואחיותיו, הילדים קרועי החולצה, עור הידיים והעיניים. יא אללה; הדחפור נסוג אל תוך שטח ישראל, מסתובב בגבו למצלמה ונעלם.
אני נזכרת בבני המשפחה הזו בהלווייתו של סבי. מהזווית שבה אני עומדת אני יכולה לראות את קווי המתאר של האצבעות של סבי המת המכוסות בבד. לרגע אני נתקפת מבוכה מסחררת; כמעט מתנצלת בפני הגופה בלחישה. לרגע אחד, המוות עומד מולי במלוא ריקותו; הגוף המשחרר את נוזליו ונטמן ונרקב וננקב ונפער ומתפוגג. ברגע אחד נכבה הערבי מכעסיו וסבי ממכאוביו; ושניהם היטלטלו בעליבות גופם הריק, זה לכף הדחפור וזה לקבר במגירת השיש בקומה השלישית בבית העלמין ירקונים. "יא אללה" אני לוחשת, בוהה במצבה הלבנה. אם אנפץ אותה, תנקב בי חור. יזלוג ממני דם. אבל הזעם יישאר בפנים. הזעם, והדם, והלב, והחור.
רוח
מספרים על איש אחד שלא היה יכול לזוז מהמקום. לילה אחד היתה סערה, והרמזור הגדול שבצומת נשבר והתרסק לרגליו; תקוע על אור אדום, בשעה 22:23 בלילה סוער אחד. אז האיש עמד; ועמד, ועמד, עד שעברה אישה אחת ועצרה את הרכב ושאלה אותו למה הוא עומד שם. הוא הצביע על האור האדום; אבל היא המשיכה לשאול ולשאול ולחסום את נתיב הנסיעה החד-סטרי, עד שנהג משאית אחד ירד וניסה לעזור לו. הם דיברו על דברים כמו מזג האוויר, ממה עשוי חוק ואיפה הבית שלו ביחס לעכשיו.
ב-23:30 הגיעה משטרה. שוטרת אחת הניחה על הכתפיים שלו שמיכה וחיבקה אותו ביד אחת, והרמזור עדיין היה אדום. היא חיבקה את הכתפיים שלו והיה לו חם והוא כמעט שכח מהאור האדום, כמעט שכח; אבל הוא עצם את העיניים והן נשטפו גלים אדומים, בערו ונצלו.
האישה נסעה. נהג המשאית נסע. השוטרת נכנסה לניידת; האורות הבהבו והאור האדום נשאר יחד איתו. והם עמדו ועמדו, נשטפו גשם ובערו, לא עזבו.
בשעה 4:12 הגיעה הניידת של אגף התנועה. ירד משם איש לבן ויבש. המים ששטפו אותו לא שינו את הפנים או השיער שלו, והעיניים שלו לא בערו בכלל כשאסף את הרמזור המת.
השוטרת הניחה יד על הגב שלו. "אתה יכול ללכת עכשיו" היא אמרה, נכנסה לניידת ונסעה.
המדרכה השתרעה מולו, שחורה.
הוא התחיל ללכת.
מהדורה מקוונת | מאי 2022
דימוי: אלכסנדרה דנציג, מתוך I just came by to see | עברתי רק כדי לראות, 2019
![](https://www.grantahebrew.com/wp-content/uploads/2022/05/Backyard-2019-b_w-film-35mm-cover.jpg)